Наступає час, коли людина починає вимовляти, а потім і говорити «ні». Спочатку «ні» оточуючим, які дуже дивуються, бо все ж нормально було і ніхто не жалівся. Твоє «ні» сприймається, ніби їм почулося чи у тебе якась вада дикції. Ти обмовився, напевно, бо правильно казати «так»… Є ризик повірити у це здивування, перепросити та почати вимовляти усе правильно.
Якщо є наснага говорити «ні» і далі, оточуючи починають реагувати розчаруванням, гнівом, приниженням. Вони засмучені. Їх можна зрозуміти. Зачинені двері, як прояв волі іншого може обурити. У цьому гупанні є частина відповідальності того, хто «ні» обирав не казати. Були причини бути безвідмовним - чи то страхи, чи то звички, чи то зручність… Оточуючі звикли, ти дав зрозуміти, що ти такий чудовий своєю зручністю.
Тепер вам усім потрібно адаптуватися до змін. Знадобиться терпіння…
Але це піввійни…
Скоро виявиться, що і всередині ти сам не приймаєш відмов. Всередині ти також завжди «так», не взмозі зупинити себе, не в змозі направити, відсікаючи спокуси та нескінченні пропозиції тривожного «я». Домовленості не виконуються - довіра та повага до самого себе не формується.
Як багато «ні» було не сказано…
У твоє «ні» поки що ніхто не вірить - ні люди ззовні, ні ти сам, бо усі учасники знають: можна посовати ногами, попогрожувати, полякати - і зламати - зробити, як було. Тих, хто почав практикуватися у говорінні «ні» дуже дивує, що з першого разу ніхто нічого не чує.
«Ні», які ви продовжуєте говорити, відсікаючи маніпуляції та «підкопи» - це вже вчинки. Наполягати на тому, що тепер буде інакше - це робота, яка потребує наполегливості, волі та твердості. Яка, власне і формує наполегливість, волю та твердість… Яка формує уявлення про те, що тут хтось є - і цей хтось має оболонку, що тут є хтось живий…
Л.Антомонова
Присоединяйтесь к ОК, чтобы подписаться на группу и комментировать публикации.
Нет комментариев