Тим, що раніше випромінювала світло, а наразі – пітьму. Надіслала шкалу Хокінса, на якій розпач та смуток валандаються долом, а вгорі – всілякі блага та екстаз. Підкреслила:
– Ось подивись, ти опинилася на самому дні. Тому візьми себе в руки, сядь у медитацію, пограйся з кішкою чи собакою, побігай за метеликом, всмак посмійся.
Я перепитала лише одне:
– Ти наразі де?
– Як де? В Нідерландах. Он вже й сакура відцвіла, на підході тюльпани. Життя, як бачиш, повне барв.
Я в цей час спостерігала за своєю чотирирічною донечкою, яка сиділа на килимі та напувала ляльку чаєм. Підносила чашку до вуст і примовляла: «Не бійся, Зіта, пий солоденьке, ракета полетіла далеко». Згадувала розмову зі знайомою, село якої щойно звільнили з окупації. Їхня хата одна з найновіших та заможних: примостилася на пригірку. Наприкінці лютого до обійстя прибули всі родичі (все-таки гуртом біду переносити легше), але невдовзі увірвалося з десяток озброєних російських солдат і зробило кілька пострілів у стелю. Діти зайшлися від крику, жінки заходилися читати "Отче наш", чоловіків вивели на подвір’я, щоб не пленталися під ногами. Командир угледів молоду й дуже привабливу племінницю, схопив за волосся й гаркнув: «Что смотришь, сейчас отсосешь всем как миленькая». Дівчина від страху втратила свідомість. Господиня впала навколішки, зняла з себе золоті сережки та ланцюжок:
– Забирай усе, що маю, тільки залиш дитину.
Вигребла з сейфу всі гроші та прикраси. Показала на телевізор, мікрохвильову піч, кавомашину, новенький, ще в коробці, блендер та гриль (планували влітку смажити овочі та м’ясо). Рашисти враз зацікавилися, заходилися виносити добро й забули про красуню. Обчистили хату, як липку, чоловіків побили, але не до смерті: зламали носи та ребра. За кілька днів обв’язали танки награбованим і ті поповзли, ніби нав’ючені верблюди.
Минуло пів року, і мені ще раз докорили не такими вібраціями. Добра знайома одеситка, яка напередодні війни переїхала на ПММ до Ізраїлю, постукала з гнівним:
– Я тебе не впізнаю. Завжди була безжурна, носила короткі спідниці та стрип-босоніжки, прикрашала волосся півоніями, писала про курортні романи, а тут поводишся як баба-пліткарка. Що ти верзеш? Про які такі обстріли чешеш? Навіщо лякаєш людей та сієш паніку? Отямся. Озирнися навкруги. Життя чудове. Сонце світить, вивільга щебече флейтою, море хлюпотить.
За рік ситуація змінилася. Ранок 8 жовтня почався в Ізраїлі з масованого ракетного обстрілу, а моя знайома вперше спустилася в сховище. Думаю, жінці вже було не до вивільги та магії Середземного моря, а її вібрації скотилися на підлогу.
Отож дійсно ми, українці, уже третій рік транслюємо іншу енергетику, бо неможливо милуватися гладіолусами під звуки повітряної тривоги. Складно слухати спів очеретянки, коли всі пабліки попереджають про комбіновану та масовану атаку. Про кораблі, начинені калібрами, та літаки, що тупцяють від нетерплячки на аеродромах Оленья та Енгельс. Нереально аналізувати сцени ворожіння в опері «Кармен», коли в небі рясно від шахедів. Але ми впораємось. Неодмінно настане перемога, і тоді наші вібрації миттю злетять вище будь-якого метелика. Наповняться пахощами тюльпанів, шумовинням морів, довгоочікуваною тишею. Залишилося зовсім трохи: ще одну ніч простояти та день протриматися.
✍️© Ірина Говоруха
Присоединяйтесь к ОК, чтобы подписаться на группу и комментировать публикации.
Нет комментариев