Степова спрага. Я бачив як мучилися кияни та галичани від цього - широкий степ, смалить мов на сковорідці, а дерев - обмаль. Низький уклін совку бодай за щось - поля стабільно перетинають лісопосадки. У лісопосадках - життя. А на полях - сковорідка. Я це знаю. Я виріс у Запоріжжі - у нас таке кругом.
Дика наймовірна спрага... Степова спрага. Влітку 22-го під Бахмутом я знав що завжди треба мати запасні кітель і штані. Бо байдуже куди тебе відправили - на бойові, за харчами чи десь по роботі - повертаєшся ти мокрий як хлющ. І тоді треба перевлягнутися в сухе, а мокре повісити сушити. А потім - випрати. Перше чим я обзавівся під Бахмутом був пластиковий тазик - як раз аби випратися. Тазик був зі мною аж допоки мене з фронту не перевели - тоді я його хлопцям заповів.
Дика неймовірна спрага... Степова спрага. Слава Богу до вторгнення у мене був досвід АТО. Тому шкарпеток і трусів я набрав цілий мішок. Бо шкарпетки і труси я міняв стабільно раз на три дні. Прогавиш - і ласкаво прошу пухирі на ногах і в паху. Футболку міняв раз на тиждень - я носив її лише увечері, коли скидав кітель або убакс. Бо під сонцем ходити у футбоці - це гарантовано згорілі руки. Бо згоріти на фронті, це скажу я вам ще той кайф. Тому - кітель або убакс. І панама, особливо - під каску.
Дика неймовірна спрага... Степова спрага. Знаєте що ще я взяв - і не пошкодував? Додатковий рушник. Не аби витиратися, а аби його намочити і щільно обтерти все тіло. У 16-му побачив таке в розвідників у Авдіївці. Згадав розповіді, що французи часто не полощуться в душі, а обтираються вогкими серветками. Хлопці тоді охрестили цей спосіб "французський душ". Штука дивовижна, я так місяцями жив без можливості нормально помитися. Намочити рушник (з пляшки) і обтертися можливість є завжди.
Дика неймовірна спрага... Степова спрага. Я тут днями займався тим, що сушив броник після наряду. Бо весь день проваландався під сонцем. Про кітель мовчу - у мене бронік промок навскрізь. Смердів він - не передати. Але цей бронік бодай можна висушити. На фронті я мав бронік, який стабільно тхнув цвіллю. Я його вже й розбирав і під прямими променями сонця сушив - пофіг. Зранку на завдання вдягаєш - і годину відчуваєш запах цвілі. Скільки людей пітніло в тому броніку до мене і не сушили - знає лише Господь Бог.
Дика неймовірна спрага... Степова спрага. Я ще багато чого можу розповісти. Розповім інше. Зараз на фронті от у таких умовах під клятим сонцем тримають оборону біля Вугледару мої побратими з бригади сім-два. А на полігоні у таку спрагу навчаємо пілотів на БПЛА ми з колегами. А є ще багато бригад і багато підрозділів які отак в спрагу роблять свою роботу.
Згадуйте про них. Вам важко? Замисліться як важко їм. А мусимо працювати. Мусимо вистояти.
Дмитро Калинчук Вовнянко
Присоединяйтесь к ОК, чтобы подписаться на группу и комментировать публикации.
Нет комментариев