Давно це було чи нещодавно, повз якось молодий і безтурботний мураха лабіринтами мурашника, намагаючись знайти вихід наверх до синього неба, яскравого сонця, зеленої запашної трави, цілющих крапельок роси. І в одному з проходів побачив стару, зморщену життям мурашку, що лежала боком.
- Що з тобою, бідолахо? Може допомога потрібна? Зараз пошукаю санітарів, - кинувся до нього на допомогу юний мураха.
Але у відповідь почув тихий шепіт: - Нічого не потрібно, синку... Помираю я..., що подієш - прийшов вже мій час...
І тоді запитав молодий мураха: - Старий, а чому ж ти, помираючи, посміхаєшся?
- А тому, синку, що про жоден день у моєму житті не шкодую. Я щасливо прожив свій вік... Тому й згадую все гарне, що було...
- І що ж такого гарного було у твоєму житті? - з нетерпінням запитав молодий.
- Жив як всі, працював як всі, дітей ростив, виховував... І ще в моєму житті... був щасливий випадок...
- Це ж який?!
- Було це одного теплого сонячного дня. Прямував я у своїх справах повз велику дерев'яну будівлю в саду, в якій щодня з'являються високі велетні на двох лапах. За гарної погоди вони п'ють пахучий напій, додаючи до нього купку солодких білих зернин. І от, саме того разу мені дуже пощастило - на землю поряд зі мною впала велика солодка зернинка, яку я встиг схопити і відповзти геть, доки зверху не лягла на землю велетенська лапа. Це було смертельно небезпечно, але я не злякався. Це ж була така цінна знахідка для нашого мурашника! Довго я тягнув цю зернину, тягнув до повного виснаження. Важко це було, дуже важко, але мені це вдалося. Вистачило сил! Це був найщасливіший день в моєму житті! Я запам'ятав його назавжди...
- І як же тебе нагородили у мурашнику?
- А навіщо? Я робив те ж саме як і усі інші.
- І що, не прославляли тебе? Поети не писали вірші? Пісенники не оспівували твій подвиг? Тобі не виділили додаткового пайка, окремого житла?
- Звісно, що ні. Так я й не чекав. Хіба ж я заради цього старався?
- Але заради чого ти тоді «пахав» на цей мурашник, якщо він тобі нічого не дав? Я б на твоєму місці образився і пошукав би собі іншого!
- Як, нічого не дав? Він дав мені найголовніше - я не відчував себе
самотнім в цьому світі... і був вдячний за це іншим... і вони були вдячні за це мені. А загалом, я усього досягав сам... і ділився з іншими.., - з великими труднощами, все тихіше закінчував, помираючи, старий мураха, доки зовсім не вмовк, наче заснув.
19. 06. 2015
http://korrespondent.net/ukraine/3826136-zakhar-prylepyn-v-dnr-otdaval-komandy-zenytke
Присоединяйтесь к ОК, чтобы посмотреть больше фото, видео и найти новых друзей.
Комментарии 1