אנחנו כאן כדי לעבור את מה שהנשמה של כל אחד מאיתנו ביקשה לעבור.
יש שיגידו - הנשמה ביקשה את השיעורים האלה כדי לצמוח ואני אומרת - הנשמה לא צריכה לצמוח. הנשמה היא האלוהות ויש בה הכל. אין לה לאן לצמוח.
אז למה נועדו השיעורים? (שהם האתגרים, הקשיים וההתמודדויות של כל אחד מאיתנו)? הנשמה ביקשה את השיעורים המסויימים, למען אותו אדם שהיא שוכנת בו, כדי שיתעורר… כלומר כדי שיחזור להיות הנשמה שהוא.
ככל שאדם, בשר ודם מסכים ללמוד את אותם שיעורים ולהיות טוב בהם - כך הוא יותר הנשמה שהוא.
כששואלים אדם מה הוא רוצה, לרוב, הוא יענה שהוא רוצה משהו. ברוב הפעמים - התשובה לא תהיה "אני לא רוצה כלום. יש בי הכל". למה? כי אנחנו לא מספיק מחוברים לחלק שהוא הכל - הנשמה של כל אחד מאיתנו שהיא האלוהות שבנו, האלוהים שבנו.
ואותו חלק אלוהי שבנו לא רוצה כלום, בדיוק כמו שאלוהים לא רוצה כלום והוא רק נותן.
איך נדע אם אנחנו "תלמידים טובים" שלומדים את מה שהנשמה שלנו ייעדה לנו? ככל שאנחנו חווים את עצמנו עם תכונות שאנחנו מייחסים לאלוהים (אהבה, נתינה, סליחה, חמלה, חסד, נדיבות, טוהר ועוד ״תכונות על״ שקיימות בכל אחד מאיתנו, שהרי נבראנו בצלמו) - כך אנחנו בכיוון.
עכשיו... אליה וקוץ בה 🤓
מה זה חווים את עצמנו? מי החלק החווה בנו? זאת לא הנשמה. זה האגו. האגו חווה ובעזרתו אנחנו אמורים לקבל אינדיקציה אם אנחנו בכיוון או לא... ומה לעשות שהאגו מוזן מכל הסיפורים שסיפרנו לעצמנו כל החיים והאמנו שהם - הם הסיפורים שמגדירים את מי שאנחנו?
החיבור לאור האינסופי שאנחנו עובר דרך הקשבה פנימה. להיות מחובר לנשמה שאנחנו = לאור האינסופי שאנחנו, זאת הקשבה עדינה לעצמנו.
אבל אמרנו שהאגו הוא סיפורי סיפורים, אז למה להקשיב? להקשיב למשהו חדש, אחר... לשקט שבין המחשבות, כמו במדיטציה... ככה אפשר לבחור מחדש באמת (תרתי משמע 😊) ולא דרך אותם סיפורים שחוזרים על עצמם.
אני קוראת לזה "לחבר את האנטנה" כך שנהיה הנשמה שאנחנו יותר ויותר... אבל לא בכוח מחברים אנטנה... לא כי צריך ולא כי חייבים. לא צריך כלום ולא חייבים שום דבר.
הדברים באים מתוך רצון. מתוך התעוררות הרצון לחיבור עם הנשמה. החיבור העדין הזה עובר דרך הכרות מחודשת עם עצמנו, מתוך הסכמה לוותר על מי שחשבנו שאנחנו והסכמה לגלות משהו אחר, משהו "חדש" שגם מתפתח ומשתכלל תוך כדי תנועה...
זה לא שהשאיפה היא להגיע ל"גילוי חדש וטוב" ושם לעצור. לא, הגילוי לא נגמר וזה גם היופי. החיבור הזה שמביא את הגילוי ועוד ועוד גילויים תמיד יתאפשר לנו, כי זה חיבור נצחי (שרק מתרופף לנו לפעמים, כי אנחנו מבולבלים...).
לרצות כל מיני דברים בעולם הזה זה אנושי. השאלה מאיזה מקום אנחנו רוצים את מה שאנחנו רוצים - האם זה יותר כדי לקבל משהו לאגו או יותר כדי להעניק משהו למישהו.
ככל שאנחנו רוצים להעניק יותר, אנחנו חווים את זה ש"המישהו" מולנו זה אנחנו. זה קורה כשאנחנו בחיבור לנשמה שאנחנו, לאהבה שאנחנו.
אז למה לא להיות נחמד להוא שמולנו כרגע, שהוא בעצם אנחנו? כשאנחנו מתבלבלים ונותנים משהו לא מתוך רצון, אנחנו מרצים באותו רגע. כלומר, אנחנו מבטלים את הרצון שלנו ונותנים מקום לרצון של אחר. ריצוי הוא לא רצון להעניק מתוך האהבה שאנחנו. ריצוי מגיע מתוך פחד או ביטול עצמי ולכן הוא לא אינדיקציה לחיבור לנשמה, אלא להיפך.
היות שהנשמה לא רוצה כלום, כי יש בה הכל, ההכרה בזה, עוזרת לשחרר את הסיפורים שסיפרנו לעצמנו לגבי ההוא שפגע וזה שהעליב וזה שגרם לנו וגרם לנו... אף אחד לא יכול לגרום לנו לכלום. זה אנחנו שגרמנו לעצמנו, מתוך נקודת מבט מסויימת, נקודה שיש בה "עיוורון" שגורם לנו לחשוב שאנחנו חסרים.
הנשמה מקבלת את הכל כמו שהוא. היא הרי הזמינה את זה. זה האגו שמתנגד ולא רוצה ובועט... אז אם אני רוצה להגביר את החיבור לנשמה שאני, אני מתרגלת את זה... הנשמה שאני נותנת לי אינסוף הזדמנויות לתרגול.
איך כל זה קשור למערכות יחסים?
מערכות יחסים נועדו לעזור לנו להתפתח, כלומר להיות יותר ויותר המקור שאנחנו - הנשמה שאנחנו, באופן שבו הן ״מספרות״ לנו מה מתקיים בתוכנו: האם אנחנו מעריכים את עצמנו או לא, עד כמה אנחנו טובים לעצמנו או מבטלים את עצמנו מול אחרים ועד כמה אנחנו מהווים את האהבה והטוהר שאנחנו (לעצמנו ולאחרים).
בתהליכים שאני מלווה:
בגישור לגירושין בשלום
בטיפול זוגי
בטיפול פרטני
ובליווי אחרי פרידה,
אנחנו מגיעים למקומות האלה ומעמיקים בהם, כדי שכל משבר כזה יהיה מנוף לצמיחה, להעצמה ולחיבור מחודש לנשמה.
דברו איתי נשמות ❤️
Присоединяйтесь к ОК, чтобы посмотреть больше фото, видео и найти новых друзей.
Нет комментариев