Крычала: "Гарэзы, пара ўжо дамоў!
Як сала скварчыць вы яшчэ не пачулі?
Ну, хопіць карміць на двары камароў."
Унукі ўляталі натоўпам у хату,
Спрачаліся гулка, штурхалі ката.
Той мяўкаў галосна, амаль вінавата,
Шукаў непрыкметнага дзецям кута.
Бабуля гразіла малым: "Небаракі,
Падрапае некалі вас гэты кот,
Тады не крыўдуйце..." А тыя са смакам
Запіхвалі бульбу са скваркаю ў рот.
Нядбайнае шчасце лунала па хаце,
Бо ведалі дзеці, прычыны няма
Чагосьці баяцца альбо сумаваць ім.
Сярод тых дзяцей я была нездарма:
Прабегла дзяцінства, быў бег яго шпаркім
(Вярнуць хоць хвілінку наўрад ці змагу).
Той голас бабулі ды смак першай скваркі
У сэрцы сваім, нібы скарб, берагу.
________________
© Марына Шадуя
Авторский перевод на русский:
* * *
Картошку достала бабуля из печи,
Кричала: "Айда, непоседы, домой!
Вон сало шкварчит. На дворе уже вечер.
И писк комаров превращается в вой".
В дом шумною стайкой влетали ребята,
Галдели, шумели, толкали кота.
Тот громко мяукал, почти виновато,
Искал тёмный угол, от козней устав.
"Проказники, – бабушка внукам грозила, –
Когда поцарапает вас этот кот,
Жалеть вас не буду..." А те торопливо
Совали картошку со шкварками в рот.
Беспечное счастье по дому бродило,
И знали внучата, что повода нет
Чего-то боятся. Зачем быть пугливым,
Когда рядом тот, кто укроет от бед.
Но детство промчалось так быстро и ярко.
Вернуть те денёчки я вряд ли смогу.
Но голос бабули да вкус первой шкварки
Я в сердце своём, словно клад, берегу.
________________
© Марина Шадуя
* * *
Картоплю бабуня із печі дістала,
гукала: – Гайда, непосиди, домів!
Невже ви не чуєте запаху сала?
Та досить вже вам годувать комарів.
Онуки заскочили натовпом в хату.
Шуміли, кричали, штурхали кота.
Той голосно нявкав, вертівся затято,
шукав недоступного дітям кута.
Бабуня сварила малих: – Небораки,
якщо вас подряпає скривджений кіт, –
жаліть вас не буду! Та неслухи квапно
картоплю зі шкварками їли, як слід.
А щастя тихенько блукало по хаті,
бо відали діти – причини нема
боятись чогось їм або сумувати…
І я з тими дітьми була недарма.
Пробігло дитинство невпинно та шпарко.
Його неможливо вернути назад.
Та голос бабусин, смак першої шкварки
у серці своїм бережу, ніби скарб.
____________________________________
© Переклала українською Ірина Булахова
Крычала: "Гарэзы, пара ўжо дамоў!
Як сала скварчыць вы яшчэ не пачулі?
Ну, хопіць карміць на двары камароў."
Унукі ўляталі натоўпам у хату,
Спрачаліся гулка, штурхалі ката.
Той мяўкаў галосна, амаль вінавата,
Шукаў непрыкметнага дзецям кута.
Бабуля гразіла малым: "Небаракі,
Падрапае некалі вас гэты кот,
Тады не крыўдуйце..." А тыя са смакам
Запіхвалі бульбу са скваркаю ў рот.
Нядбайнае шчасце вітала па хаце,
Бо ведалі дзеці, прычыны няма
Чагосьці баяцца альбо сумаваць ім.
Сярод тых дзяцей я была нездарма:
Прабегла дзяцінства, Быў бег яго шпаркім.
Вярнуць хоць хвілінку наўрад ці змагу.
Той голас бабулі, ды смак першай скваркі
У сэрцы сваім, нібы скарб, берагу.
На фотаздымку мая бабуля.
31 03 2019
М Шадуя
Присоединяйтесь к ОК, чтобы посмотреть больше фото, видео и найти новых друзей.
Нет комментариев