Те, без чого не можна жити, люди називають Батьківщиною. Заплющиш очі і бачиш свій будинок, вулицю, стежину, яка біжить до річки, ставка.
Подумки я часто лину туди, де я народилась – в Українське Полісся, в моє рідне село Петруші. Яке ж воно гарне!
В моїй пам’яті спливають картини,
коли ми дітлахами ходили в ліс по гриби, ягоди. Скільки було радості, веселощів!
Пролетіли безтурботні дошкільні роки. А ось уже і в школу час.
1965 рік. В зелені потопає сільська школа, яка кожного ранку наповнюється сотнею дзвінких дитячих голосів. П’янкими
пахощами розвіваються кущі бузку, розцвів золотий луг кульбаб, червоних
тюльпанів, скоро розквітнуть жоржини, троянди.
Продзвенів перший дзвоник і ми вперше переступили поріг нашої рідної Петрушанської школи. Все нам здавалось дивовижним і надзвичайним: велика класна дошка, біла рипуча крейда, парти, що пахли свіжою фарбою і навіть звуки дзвоника – тривожні й хвилюючі.
Вчителька – Карпенко Поліна Іванівна – зайшла до класу з пачкою книжок. Хоч ми й добре знали, що кожен із нас одержить книжку, але не терпілось підбігти до вчительки і швидше взяти цю чарівну книжку. А першою книгою в житті першокласника є, звичайно, «Буквар»:
В житті все починається з малого.
З зернинки – хліб, з промінчика – зоря.
І ми свою шкільну дорогу
Також розпочали із «Букваря».
Незгасними залишилися спогади про першу вчительку. Поліни Іванівни, на жаль, уже немає в живих, але тепло душі цієї людини, чуйність і доброта зігрівають і досі серця її колишніх учнів. Хіба можна забути оті спільні подорожі, екскурсії, уроки, проведені першою вчительки.
Потім середні класи. Чотири роки ми були під надійним крилом нашого класного керівника, строгої, але справедливої Надії Семенівни.
1973 рік – випускники, 8 клас. Багато учнів залишилися продовжувати навчання в школі, а деякі вступили до технікумів, училищ.
Ось уже минуло 40 років з того часу, як востаннє в 1976 році пролунав Останній дзвоник для нас - випускників нашої рідної Петрушанської – Петрушівської школи.
І через 40 років з’їхались, злетілись сивочолі, зужнілі люди поважного віку. Зустрілися всі тут, щоб пригадати шкільні роки, своїх вчителів, шкільні класи, коридори... Школа для нас – рідний дім і через 40 років. Тут і радощі були, і невдачі, перше кохання і розчарування. Пройшло стільки років, а було це ніби вчора.
Позаду ті роки.
Здається, що вчора
З батьками за руку
Прийшли ми до школи.
Несміло, непевно
Зайшли ми до класу
І тут нас зустріла
Учителька наша.
Привітно всміхнулась,
Сказалв нам: «Діти,
Обов’язком вашим
Тепер буде вчитись».
Щоранку ті весни,
Ті осені й зими.
Ми з дому до школи
Весело спішили.
Вітали нас віти
Зелених каштанів,
Всміхнулись привітно
Червоні тюльпани.
Промчались ті роки,
Ми дякуєм щиро
Усім вчителям,
Що нас мудрості вчили.
Ви нас навчили
Вітчизну любити.
Навчили по правді
І чесності жити.
Спасибі, Вам, рідні,
І вибачте нас
За те, що порою
Не слухали Вас.
Навчали Ви нас
І виводили в люди.
Повік, вчителі,
Ми Вас не забудем.
Ніколи не згасне
На рідній землі
Любов і повага
До Вас, вчителі!
Пригадуються перші літери, слова. А потім – доросліше життя. Цікаві походи, екскурсії в Лубчу. Перші лабораторні, складні задачі та диктанти. І поруч з нами вчителі – наші мудрі наставники.
Скільки недоспаних ночей над перевіркою наших зошитів, скільки терпіння! Кожному вчителю хотілось, щоб ми стали хорошимии людьми, потрібними суспільству. Вони нас навчили, що людина народжується, щоб радіти, милуватися квітами, жити і працювати разом з усіма.
Людина росте і вчиться, щоб нарешті самій спробуватищось зробити –
по-справжньому, не тільки для себе, а й для інших.
Поряд з матір’ю і батьком для кожного з нас ви, шановні вчителі, були найближчими і найдорожчими людьми. Ви, рідні наші вчителі, берете основоположну участь в підготовці лікарів та інженерів, хліборобів і політиків. Ви віддаєте дітям свої щедрі серця. Ви робите все для того, аби виростали юні громадяни чесними, порядними людьми. Ви сієте добре, розумне, вічне.
Учитель! Споруду нашого суспільства він тримає на своїх плечах. Праця його важка, відповідальна. Здається, що сердце вчителя повинно бути особливим, бо в нього, як у схованку, складують учні свої болі і радощі. І навпаки – забирають його часточку з собою, коли закінчують школу. І так буде вічно! Через 50, 100, 200 років. І суспільство не відвертатиметься від освіти, як поганий син від старенької матері.
Професія вчителя найпрекрасніша в світі. Вчителями не становляться, вчителями народжуються. І в будь-який час справжні педагоги долають всі негаразди, йдуть до класу з усмішкою, з відкритою душею і добрим серцем.
І знову почнеться урок!
P. S.
Пройшло трішечки часу і всі мрії, всі надії
згасли. Все підкосилось, відійшло на задній план.
А чому?
Тому, що всі, хто навчався в Петрушанській школі, почули звістку: «Школу закрили». Немає школи, немає села.
Вже ніколи в цій школі не продзвенить ні перший, ні останній дзвоник. Ніколи не прийде на урок вчитель і не поведе дітей в Країну знань.
Всім відомо, що з нашої школи вийшли тисячі випускників. Вони живуть у великих містах і маленьких селах, по всій Україні та за кордонам.
Не секрет, що серед них є заможні люди, які міцно тримаються на ногах, мають достаток. Не дайте, щоб нашу рідну школу розтягли по цеглині. Наприклад, відкрийте тут краєзнавчий музей. Адже скільки в нас на Ріпкинщині майстрів, скільки талановитих людей, що захоплюються вишивкою, лозоплетінням, гончарством, в’язанням та іншими видами
мистецтва.
Всім миром збережіть приміщення школи, щоб було куди їхати колишнім випускникам на зустрічі з однокласниками, вчителями!
Щоб мати можливість помилуватися школою, рідним селом.
«Рідне село»
Відлітають за обрій роки,
Помахавши нам крилами долі.
Зберемося разом, земляки,
Пригадаємо юність у школі.
Все, що рідним було,
Що життя нам дало,
Найдорожчі згадаєм обличчя.
Те найкраще село,
що у світ привело,
А сьогодні дітей своїх кличе.
Пригадаємо рідний поріг,
Ясени на повір’ї шкільному.
Хай багато на світі доріг,
Та одна лиш до рідного дому.
Ми батьків пом’янемо як слід –
То наш біль і довічна скорбота.
Скільки їх недолюблених літ
Відібрала війна і робота.
Пригадаєм дитинства балки
І любові найперші стежини.
Поспілкуємося, земляки, -
Ми ж усі з однієї родини!
Присоединяйтесь к ОК, чтобы подписаться на группу и комментировать публикации.
Комментарии 5