Туди, де ще є дід і баба, де мама молода.
Де я гасаю від ранку і до ночі незасфальтованими вулицями, розбиваю коліна, слиню і прикладаю подорожник…
Де велосипед - недосяжна чудо-мрія-розкіш.
Де ми будуємо з верб шалаш, пасем корови і бовтаємось у ставку, аж поки губи не стають сині і ти весь не вкриваєшся гусячою шкірою…
Де прибігаєш не їсти, а врізати шматок хліба, легко помочити у воду, а потім в цукор - і «ноги в руки», і далі на вулицю, хоч ззаді там баба чи мама кричать: "Ти куда, збитошник такий ??? "
Де об'їдаєш малину, смородину, агрус, порічки просто з корча, а на яблука паперівку, черешні, лізеш через чужий паркан, бо у них смачніші…
Де ввечері пахне матіола, кумкають жаби і сюрчать коники, а ти сидиш на порозі літньої кухні і миєш в тазику ноги…
..Туди такої дороги вже немає ... всі вже заасфальтовані..."
Присоединяйтесь к ОК, чтобы подписаться на группу и комментировать публикации.
Нет комментариев